Po resničnih dogodkih.
Do takrat, ko sva leta 1973 s Stephenom diplomirala,
je bila polovica Južnoafriške republike že v plemenih.
Policija je streljala na temnopolte otroke kot na zajce.
Medtem pa je druga polovica pila koktajle
na svojih plažah za belce.
Odraščanje pod apartheidom
je pomenilo ločevanje ljudi po barvi kože.
In ko so se nam odprle oči,
je gola resničnost apartheida že stala pred nami.
Takšen sem se rodil.
Ni me sram biti saffer. Vprašajte pred Bogom!
Kar smo vedno sprejemali, smo zdaj zavračali.
Nismo si želeli življenja,
ki bi temeljilo na laži in brezbrižnosti.
Želeli smo se pridružiti trenutnemu boju
za demokratično in svobodno Južno Afriko,
ki ne temelji na rasni diskriminaciji.
Toda, če nismo vstali iz svojih privilegiranih belih življenj
in nekaj ukrenili, so bile naše besede ničvredne.
Midva pa sva se odločila za nekaj najbolj skrajnega
in nedvomno najbolj eksplozivnega.
Pridružila sva se prepovedanemu Afriškemu nacionalnemu kongresu.
In vodila proti apartheidne misije
skupaj s svojimi temnopolti in azijskimi brati in sestrami,
širili novice, da bi se za svobodo in enakopravnost vseh ras
moralo boriti za vsako ceno.
Pojdiva! –Kaj ne bova gledala?
Ne, Stephen, nimava časa.
Približujejo se nama.
Ej, vidva! Ne premikajta se!
In cena je bila večja kot bi si lahko mislila.
Prinesla sem ti denar. Glej, da te ne zalotijo z njim.
Dodali ti bodo še 12 let.
Da se ne bi pogodil. –Ne bom se.
Ne bom rotil nekega fašističnega sodnika, da se naju usmili.
Daj meni.
Karkoli se bo zgodilo notri, nikar ne obupaj.
Ne bom.
Pojdi, ljubim te.
Prav.
Vstanite.
Južnoafriška Republika proti Timothyju Jenkinu in Stephenu Leeju.
Moja pohvala tožilstvu.
Zelo dobro pripravljen primer.
Najdba 17 doma narejenih naprav
za 26 ločenih bombardiranj ni majhna reč.
Toda izpostava najbolj škodljivih vidikov te ANK-jeve ideologije,
da so vse rase enakopravne in tako naprej,
je najmočnejši del tega primera.
In če sem razumel prav,
je eden od očetov obtoženih ugledni farmakolog
in drugi strokovnjak za humanistiko.
Ta država vaju je vzgojila.
Dala vama je rojstvo
in vama zagotovila vse svetovne potrebe.
In tako sta se odločila, da ji povrneta?
Zdaj pa vama bo država Južna Afrika povedala,
kakšno ceno bosta v zameno plačala vidva.
Torej,
obtoženec številka ena in glavni izdelovalec bombe,
Timothy Jenkin,
obsojeni ste na zapor do 12 let.
In obtoženec številka dve, sostorilec, Stephen Lee,
obsojeni ste na zapor do 8 let.
Kazen bosta služila
v političnem zaporu Pretorija za bele moške.
Torej, to je vse.
Vstanite.
Sedi!
Sranje! Ne streljajte!
Dajmo se pogovorit, prav?
Pogovorimo se, naj …
Da mi ne pisneta!
Prav?
Kako je? –Kako je?
Končno sta prispela bombaša z letaki.
Po vseh svojih finih trikih,
sta prešla na nivo skakanja skozi okno kot neki podgani.
Ej!
Nihče vaju ni prisilil k izdaji svoje države in rase!
Vidva sta bela Mandela.
Še najbolj pa sta zaslepljena.
Van der Merwe!
Preberi jima.
"Nobenih pisal, radijev ali časopisov.
Nobenih političnih pogovorov.
Nobenih paketov večjih od ovojnice velikosti 15 in 10 cm.
Obiski dovoljeni enkrat mesečno, ki jih preveri država.
In prepovedana je vsakršna spolna aktivnost,
kjerkoli na tem območju."
Tukaj! Stopita za črto.
Prestopita črto.
Odpri rešetkasta vrata.
Gremo.
Do črte.
Nadaljujta.
Gremo.
Dajmo, gremo!
Notri.
39378.
Notri.
Obrni se.
Gremo!
Prav, uši nemarni.
Luči se ugasnejo ob 23.00, jutranji zvonec je ob 5.00,
zajtrk ob 7.30.
Celice imam rad čiste kot pladenj.
Ne pozabita na to in živela bosta dolgo in obetavno življenje.
Zdaj pa …
popolna tišina!
1. DAN
Stopi stran od rešetk.
Najboljši spanec zadnjih let.
Lahko bi se privadil na to. –V kolono!
Tepec.
Gremo, hodita!
Prav, fantje, zmigajte se.
V redu, tišje. Ohranimo tišino.
Hodi.
Kar daj.
Sedi.
Hvala ti. –Ne sedi tam.
Ločeni smo, prijatelj.
Z razlogom nosijo modre majice.
Razen, če želiš sedeti ob morilcu.
Ne. Tako je v redu.
Kitson.
V redu, tišje!
Se vama lahko pridružim?
Prosim.
Slišal sem za vaju.
Midva pa zate. –Ja, v čast nama je.
Koliko let sta dobila? –Jaz osem, on dvanajst.
Ja, ampak ne načrtujeva biti tako dolgo tu.
Držita se te jeze.
Opomnilo vaju bo, da zunaj obstaja drug svet.
Nihče ni rekel, da se ustaviš. Gremo!
Počasi.
Ježeš.
Dame, njega bomo zdaj klicali Čajanka.
Udarec za vsak pljusk, prijatelj.
Preklete barabe!
Dajmo. Odpelji ga tja.
Priden.
Nekaj vaju otežuje.
Imata kaj v sebi?
Po načinu vajinega teka, bi rekel, da imata vsaj
steklenico piva in kakšna očala notri.
Epruveta za cigare, s 360 randov.
Drag okus.
Naj vama malo razkažem.
Če se sprašujeta, je visoko 6 metrov.
Bodeča žica je zasukana tako, da se ti zapiči pod kožo.
Reflektor. Prižgan je od mraka pa do zore.
Pokriva vsak kotiček dvorišča.
Buri s pištolami so ves čas tu.
Komaj čakajo, da te prerešetajo.
In tuneli, ne glede na smer,
te pripeljejo nazaj na območje zapora.
Razen tistega zidu. Meji na javno ulico.
Poznal sem nekega možakarja.
Ne glede, kako zelo se je trudil, ni mogel spraviti ven denarja.
In vsa stvar se je okužila.
Želim povedati, da vsi pridejo sem z mislijo,
da bodo v roku enega tedna lahko pobegnili.
Zaporniki vesti smo.
Zato je za nas drugače.
Ampak mi smo zaporniki vojne.
Kakorkoli že, imam skrivališče.
Bom čuval za vaju.
Spravita ven to, preden zgnije v vama.
Vsakemu ubožcu z načrtom vlije dvom.
Jaz ne govorim z njim. –Torej so že poskušali?
Nekateri poskusijo samo malo …
Nekateri malce več, toda nihče ne pride ven.
Za vse se najde prvič. –Točno tako mislim jaz.
To je naša dolžnost.
Ne bom se šel tega sranja z zapornikom vesti.
Če imata načrt, se vama pridružim.
Čas je! –Celica je betonska grobnica.
Edini izhod je skozi rešetko.
Sporočita, ko bosta imela kaj. –Nazaj v svoje celice!
Vsak zapor ima svojega šefa,
in za nas politike, je to bil Denis Goldberg.
Izrekli so mu štiri dosmrtne kazni
za poskus strmoglavljenja vlade apartheida preko nasilne revolucije.
Bil je na istem sojenju z Mandelo in Sisulom.
Bil je kraljevski.
23. DAN
Mnogo noči sem posedal na svoji postelji in strmel v ključavnico.
V svojih mislih sem poskusil s 100 zamislimi.
In potem sem poskusil še s 100 več.
Stala je tam, strmela nazaj vame, prav vsako noč.
In potem se mi je posvetilo.
Ni ti potrebno vedeti vsega.
Samo dovolj moraš vedeti.
Tišina zdaj!
Začneš s tem, kar veš in pretuhtaš nazaj.
Ej, nekaj imava.
Ne bomo počeli ničesar, kar vključuje kopanje.
Ne, ključe bomo izdelali.
Kaj? –Čakaj, prisluhni.
Izmeril sem ključavnico s svinčnikom in risalnim listom.
Ključ mislita narediti s svinčnikom in risalnim listom?
Ne. Iz lesa.
Nora sta. Zlomil se bo.
Ne bo se zlomil, če ga speskaš.
Z razlogom so ključi iz kovine.
Kaj se ne najde za vse prvič?
Prav.
Kje bosta dobila les? –V delavnici. –Pazita!
Še tri minute.
Zmigajte se.
Tišina.
Poglejta si ključe, ko pride sem.
Podrobno poglejta.
Ne, ne! Saj si ob pamet!
O čem govoriš? –Kaj je? –Nič, gospod.
Ne prepirava se. Pogovarjava se.
Med vami belimi Mandelami pa ni ravno veliko miru in harmonije.
Ne, ne.
To počnejo kaffirji.
Oba sta omejena na svojo celico. Gremo! –Saj to ni res.
Boš počistil?
Mongo bo popazil nate.
Nič ni storil.
Se želiš igrat z njim? Ja?
Potem pa ne ugovarjaj!
Čajanka! Spravi svojo črno rit sem!
Sem!
V redu, fantje, naj dobro počisti!
Tiho! Stišajte glas!
Tišina.
Ti pa počisti tisto!
Naslednji! Gremo!
Naslednji v koloni!
Prav, naslednji zapornik. Gremo, zmigajte se!
Prav, naslednji!
74. DAN
Končajte!
Sranje!
Kakšen bedak.
Stojte!
Samo Lee.
Vsi ostali ste končali.
Odjavite se!
Sem!
Veste, vaš pogled je zelo grenek, Jenkin.
Oprostite.
"Oprostite, gospod."
Oprostite, gospod.
Torej moramo samo narediti zelo zapleten ključ … –Tišina!
Narediti zelo zapleten ključ,
nato pa ga nekako spraviti na drugo stran ključavnice
8 cm debelih ojačenih železnih vrat,
do katere pa nikakor nimamo dostopa?
Povsem noro.
Všeč mi je.
100. DAN
To!
Ne, ne!
Tim! Tim …
Nekdo prihaja. Hitro!
Ne, ne. Dajmo, pridi ven.
Tim! Tim!
Dajmo!
V šoli sem udaril dečka.
Zakaj?
Ker me je zmerjal s pankrtom
in rekel, da nimam očka,
vendar to ni res.
Žal mi je.
Kaj sem storil?
Si jezen name, očka?
Ne, ne.
Niti slučajno ne.
To je moj najboljši dan
v celem letu,
da te lahko vidim.
Mami pravi, da ko te izpustijo,
bom jaz imel že brado in bom star 23 let.
Je to res?
Obljubim ti,
da ne bom več dolgo tu.
Nazaj! –Pa kaj vam je? Strašite ga.
Ne ugovarjaj in ubogaj, sicer ti prepovem otroke.
Pa kaj je narobe z vami?
Prav, obiska je konec. Pripeljite žensko.
Prav, se …
Spravite ga od tod. Obiska je konec.
Pridi, Antoine!
Prosim. Manj kot 30 minut je bilo. Prosim.
Ne, prosim! –Pridi, Antoine!
Kako kaže z njeno vizo?
Spet so ji jo zavrnili. Pritožili se bova.
Konec! Končali smo! –Je v redu? Kako je ona?
Zaželela ti je veselo peto obletnico poroke.
Dovolj te francoščine. Ven! Takoj!
Preselila se je v Bordeaux. Žal mi je. –Očka!
Žal mi je, Leonard. –Očka! –Nehaj vpiti!
Očka!
Stran! Stoj!
17, gremo!
142. DAN
15 sekund.
Kako je … Kako je tvoj sin?
Prav. Ponovimo.
Zdaj!
Obisk je šel slabo. –Ja, sem slišal.
Pa ti? Kako je tvoj oče?
Ne vem.
Bolan je.
Spraviti se morava ven.
Mislim, da imam zamisel.
Antoine, naredil mi je zmaja.
Ima majhno vreteno iz nežne črne niti.
Ključ lahko privežem na obeh straneh in ga potegnem čez.
Všeč mi je ta zamisel.
Ne. –Kaj?
Če ga ne moreš obriti, je povsem brezmiselno.
Povsem brezsmiselno?
Prav.
Kaj nas lahko spravi od tu do sem?
Za to bi morali imeti dostop od znotraj celice.
Tako je.
Zato pa je nit pametna ideja.
Lahko jo imamo tu in ne bodo nikoli …
Dober dan, gospod.
O čem ste govorili?
Nič, gospod. Samo pogovarjamo se.
Pometamo. –Čista celica, čisto srce, gospod.
Morda.
V redu, odšel je. –Kako dolgo je bil tam?
Nas je slišal? Je slišal kaj?
Saj nismo govorili o ničemer obremenilnem.
Prav, če nas bodo podrobneje spraševali,
smo se samo pogovarjali o niti, prav?
Kako bi lahko obesili metlo. To je to.
Ostalo pozabimo. –Čakaj.
Ja. Daj meni.
To.
Še daj …
Sta?
Ne ravno. –Greš lahko še bolj?
Joj, ne.
Sranje!
V redu.
To!
In? –Poglejta.
Vso noč nisem spal. –Ampak ti je uspelo?
Obe vrati. –Res?
Resnično si odprl obe vrati?
Ja, resnično sem.
Odlično.
Smeti?
Lepo opravljeno.
Saj tako ne bomo videli, kako zacveti.
Prihaja iz ulice zunaj.
Kaj, hudiča, je ta hrup?
Pazi.
Sranje.
Kaj je počel tu?
Pobral je mojo dvoriščno nesnago, gospod.
Ja, sem videl, umazanec. Saj ni zadolžen za vrt.
Zakaj je pobiral pri tebi? Zakaj ne pri njem?
Od zdaj naprej,
boš sam pospravljal svoj nered.
Ja, gospod.
Upravnik je odredil ostre ukrepe.
Zato pa so vsi tako sumničavi.
Zato preden storite, karkoli že nameravate,
poskrbite najprej za tiste ostrostrelce.
Ja, se že posvečamo. –Posvečajte se previdno.
Če vam spodleti, boste imeli srečo, če dobite 25 let.
Sicer boste ustreljeni v glavo.
Ostrostrelec tam je popoln psihopat.
Menda je v Joburgu postrelil otroke
in so ga poslali sem, da se ohladi.
Še naprej bom pazil na vas.
Ampak ves vaš načrt kar čaka na pogubo.
Upam, da boste kakšno jutro vstali in dojeli to.
Mlad si še. Všeč si mi.
Ampak si zdaj del gibanja.
Kar počneš, vpliva na vse.
Ja, zato pa nam pomagaj.
Če nam je uspelo odkleniti 3 vrata, jih lahko 20 …
Saj ne veš, koliko jih je. –Vseeno je, če jih je 100.
Če imajo ključavnico, lahko naredimo ključ.
Kaj pa ulica zunaj?
Rabimo civilna oblačila in skrivališče.
Kako bomo šli iz države? –Delamo na tem.
Korak za korakom. –Preveč neznank je!
Ja in rešili jih bomo.
Samo potrpežljivi moramo biti. –Do nas moraš biti.
Pri drugih vzemite potrpljenje. Jaz ne dam svojega.
Za 20 let so me dali sem.
In enkrat letno mi dajo 30 minut.
30 minut. Da sem sam s svojim sinom.
Poskušajo nas zlomiti.
Nič več potrpljenja.
Udarimo nazaj!
Nepredvidljiv je.
Odločil se je že. Kaj pa ti?
Ali boš … –V redu, poslušajte!
Vsi smo na isti strani.
206. DAN
V zaporu nič ne ostane enako.
Pa vseeno, se ne spremeni nič.
Samo rutina daje času kakšen pomen.
Zato jo izkoristiš.
Prav vse izkoristiš.
V njihovih oklepih najdeš razpoke
in jih do potankosti izkoristiš,
dan za dnem.
In skozi te razpoke,
v neizprosnih opombah zaporniškega življenja …
je dobljena bitka.
Tako premagaš fašiste.
Z enim dejanjem upora za drugim.
Kitson. –Reci.
Si še zadolžen za omaro s filmi?
Nocoj grem tja.
Kdaj ti dovolijo imeti ključ?
296. DAN
Tvoje naročilo.
Ja, zdaj vidim razločno.
Pezde malo.
Čajanka.
Tista mala črna podgana s katero si se družil.
Pred tremi dnevi se je stegnil.
Menda so ga morali dvakrat obesiti.
Še vedno je trzal in se slinil.
Oborožen rop
in dobi brezplačno izobrazbo in zakonski pogreb.
Več kot bi mu lahko dali njegovi ničvredni domorodci, kajne?
Uživaj v novih očalih.
Ne bom obupal.
Pridi, pridi. Vstopi, hitro.
Ne, ne!
Prav.
Dajva poskusit. –Ja, prav.
Previdno, da se ne zlomi.
Dovolj, dovolj je bilo. –Čakaj!
Dovolj je, pridi.
Za božjo voljo!
Pusti, pridi!
Pridi, pridi!
Ste bolni, Jenkin?
Ne, upravnik.
Imate kakšno slušno okvaro? Kakšno okužbo?
Ne, upravnik.
Prav.
Zvonec je zazvonil in ste ga slišali.
Zakaj niste vstali?
Žal mi je, upravnik.
Žal vam je? Se me je kar dotaknilo.
Naj vam povem nekaj.
Ko boste popoldne slišali zvonec za kosilo
in ko boste zvečer slišali zvonec za večerjo,
boste ostali v svoji celici in ne bom vam dal hrane.
Kako vam zveni to?
Zelo mi je žal, upravnik.
Zdaj vam je že zelo žal, kaj?
Pridružili ste se teroristični tolpi umazanih črnih psov
in so vas prežvečili in vas izpljunili,
zdaj pa ste obtičali tu z mano.
In 20 let izkušenj v tej službi mi pravi,
da ste prespali zvonec, ker ste utrujeni
in utrujeni ste, ker ne spite.
Zakaj ne spite?
Nekaj sem vas vprašal.
Žal mi je, upravnik.
"Žal mi je, upravnik."
Ne, ne. Kar voham lahko.
Žal mi je …
Da mi nikoli več ne prespite zvonca!
Ste me slišali, Jenkin?
Ja, upravnik. –Dobro.
V redu, zdaj pa stopite ven. Kar izvolite.
Ne, tu stoj. Glej me, ko ti govorim.
Prosim, moj sin je.
Poglej me, ko ti govorim nekaj! Stoj tam!
Da se mi ne premakneš! –Za mojega sina je.
Dovoljeno mi je imeti sliko. Od mojega sina je.
Ne, ne. Nikar …
Ne dotikajte se jih!
Ne dotikaj se me! –Na kolena!
Ne, ne! –Utihni!
Moje so!
Moje se! Moje so, fašisti!
Fašisti! Moje so, fašisti!
Ne dotikajte se jih! Moje se!
Ne počnite tega! Moje so!
–Utihni!
Pa tudi tega sranja ne bo več tu!
Ej! Jenkin! Sem!
Nič več tega sranja. Je to jasno?
Ja, upravnik.
Nikoli ne bom razumel, zakaj se obdajate
s temi neumnimi slikicami.
In menda ste izpustili obisk. Je to res?
Ja, upravnik. Bolezen.
A tako so vam rekli?
Kaj je to?
Za fotografije, upravnik.
Neumnejše zamisli pa še ne.
Prava gospodinja ste, kajne?
Dovolj.
Nekaj se greste.
Nekaj se greste in bom že ugotovil.
Zdaj pa počistite ta nered.
Še eden?
Prav, pojdimo.
Svoja čustva sem zakopal čim globlje sem lahko.
Toda karkoli se kopiči notri, mora priti ven.
In nočni napadi panike so bili z vsakim dnem vse močnejši.
Pa vseeno, je vsaka ovira prinesla nove načine pogledov.
Zato je ves zapor postal poln skrivališč.
Omare za knjige.
Razpoke v zidovih.
Vedra polna s pralnim praškom.
Ti so postali zastopniki svobode.
In ko so se zaprla ena vrata,
so se odprla druga.
Veliko se jih je s ključi, ki sem jih naredil jaz.
Svoboda je zelo preprosta ideja.
Zaradi tega pa se je možno tako zlahka izgubiti.
404. DAN
Tu vam razpada.
Boli, ko se dotaknete.
Na operacijo bo moral. Moram mu ga izpuliti.
Ne že spet, prekleto.
Ostani tu.
Loggie! Električna vrata!
Stojiva tu!
Loggie! Odpri rešetkasta vrata! Pritisni gumb!
Odpri prekleta vrata! Loggie! Zbudi se!
Gremo!
Sranje! Spravi se na noge!
Skozi zadnjih nekaj mesecev smo naredili 39 ključev
za 15 različnih vrat v tem zaporu.
Prešli smo iz svojih celic do hodnikov,
po stopnicah dol in vse do administrativnega oddelka,
404 dni brez, da bi nas opazili.
To smo želeli deliti s tabo.
Zakaj ne greste z nami?
Sam si rekel, da zunaj gradijo stolp.
Ne obratuje še. –Tako misliš.
Glej, da se ponoči potikaš naokoli
in da preživiš tam zunaj, sta dve povsem različni stvari.
Ne gremo z vami, saj nimamo kam iti.
Lahko gremo v Mozambik in od tam v Tanzanijo.
Ne poslušate nas. –Veš, kaj? Dovolj sem vas že.
Ej, malo spoštovanja! –Zakaj?
V redu, dovolj! Od zdaj naprej …
Zate že tako vemo, da boš mahal z zastavo izza rešetk.
Mi nočemo tega. –Naj raje sledimo vam?
Sledite svoji vesti. –Vi ste naša vest?
Ja, če že moramo biti.
Karkoli drugega kot pobeg, je vstopnica k hudiču. Veš to!
Del za delom vlada uničuje vse za čemer stojimo
in naša neaktivnost jim to dovoljuje!
Z vsakim dnem, ko smo tu, upravičujemo ta režim.
Ampak morda pa ste vsi beli Južnoafričani isti.
Samo besede so vas. Nobenih dejanj.
V redu! –Nespoštljiv prasec!
Ne pozabi s kom govoriš! –Točno vem s kom govorim!
Kaj res? –Ja!
Nobenih dejanj? To povej tistemu Mandeli! Ali pa Sisuli!
Ali pa komurkoli v Rivoniji!
Storili smo vse, kar smo lahko v 1964!
Ponosno stojim ob svojih bratih na otoku Robben!
Aretirani skupaj, obsojeni skupaj
in če bo treba, bomo umrli skupaj.
Kakšna laž!
Vsi bi radi pobegnili!
Samo ne morejo, ker nimajo orožja, ki ga imamo mi.
Imamo pa enotnost.
Če bo tako, nas bodo zasliševali,
nas morda mučili več mesecev,
morda celo leta, zaradi vas.
Zato pojdite z nami.
Kar izvolite, če želite dodatno kazen,
ampak mi ne bomo šli z vami.
In kako si drzneš,
prideš v mojo državo in mi govoriš, kakšne so stvari.
V zaporu sem že bil še preden si izvedel, kaj je apartheid!
Tudi sam sem moral gledati svoje otroke odraščati
skozi tisto malo okence za obiske.
Že 15 let sem odslužil v 4 doživljenjski kazni.
Nič lažje ne postane.
Toda seme mora gniti v tleh,
preden lahko uživaš v plodovih njegovega drevesa.
To je cena, ki jo moramo plačati, vsi mi.
Ne pa, da bežimo stran. –Saj ne bežimo.
Potem pa ostanite. Borite se. –Tako se borimo mi.
Vsi lahko odidemo nocoj.
In ko vas ulovijo?
Ko nas ulovijo …
Lahko se vrneš od mrtvih,
za tiste brate o katerih govoriš.
Ampak ne boš storil tega.
Mislim, da se boste spomnili tega trenutka
in boste obžalovali to odločitev do konca svojih dni.
Pridi. Poskusili smo.
Vesel božič.
Enako.
Notri.
Sranje!
Mislim, da je prepozno,
da bi preprečil gnilemu zobu, da izpade ven.
Ali pa s tem zgolj trguješ s tistimi črnimi gorilami.
Spravite jih ven! Takoj!
Prav, zobna vila. Ven!
Ven iz moje celice. Ven!
Poiščite jih!
Saj to ni res!
Tratim svoj čas tu! Fant, obljubim ti …
Hvala bogu.
Joka kot majhno dekle.
Srečno, fantje!
Še vedno ni prepozno, da greš zraven.
Dobro se prepričaj, da bo vse čisto. Me slišiš?
Pridi!
Kako sploh kaj najdejo tu?
Čakajta.
Kaj je to?
Gremo, gremo!
Kje je sponka?
Kje je? –Mora biti tu nekje.
Samo zapri jih, presneto!
Gospod! Kličem vas!
Gospod!
Prav, no! Dovolj!
Čakajta. –Kaj? –Vrniti se moram.
Zakaj? –Da odprem.
Da odprem električna vrata.
Super.
To!
Daj že!
Dajmo!
V redu.
Pridi.
To! Prav, pojdimo.
Prav. Ključ od delavnice.
Okrogla konica. –Samo ključ od delavnice.
Soba za obiske ima okroglo konico.
Ne, ni. Ne rabimo zdaj tega.
Vidva! Poskusita z obema.
Ne.
Vidiš?
Hvala.
V redu je, nadaljuj.
Umakni se.
Pridita!
Potisniti ga moraš do konca, prijatelj.
Vrata so na široko odprta. Ulico lahko vidiš.
Uspelo nam je.
Mojbog.
Nikoli ne bom pozabil tega trenutka.
Prav.
Prav, naslednji.
Naslednji.
Si ga potisnil do konca? –Ja!
Ja, do konca jih potiskam.
Daj mi drugega.
Zmanjkalo jih je.
To je zadnji, ki ga imamo.
Kaj bomo storili? –Morali se bomo vrniti.
Vrniti? Raje vidim, da me ustrelijo.
Če pa nimamo druge izbire! –Vidva! Počakajta!
Ja, mogoče.
Kaj? –Dleto mi daj.
Kaj je? Kaj počneš?
Ne!
Ne, stoj! Leonard!
Zaradi tega nas bodo še zasačili!
In vedeli bodo, da smo bili mi!
Daj izvijač. Moram priti globlje.
Še na presnetem hodniku se sliši!
Dajmo zdaj pogledat. Vidiš? Saj bo.
Blizu smo.
Ja, prav. Daj izvijač.
Daj, nadaljuj.
Drži.
V redu. Dovolj bo.
Prav, pojdimo.
Sta?
Ja. –Prav.
Ne, čakajta.
Kaj …
Prav, pojdimo.
Prav, želim vama samo reči …
Tim, odpri že prekleta vrata.
Ne! Čakaj!
Poglej.
Vidiš?
Pismo. –Poglejmo.
Prav, odhaja …
odhaja …
Pojdi!
Zemljevid, daj mi ga.
Grem.
Pojdi.
V redu. Gremo, pridita.
Za tri do Joburga.
Postaja za belce je tam.
Ne. Ta postaja je v redu.
Ne, saj je v redu.
Dajmo že.
Prav.
Ključavnica ne dela več. –Ja, vidim.
Pridita.
Veselo pokonci, dame.
Vstanimo, dekleta.
Dobro jutro, dedek. –Dobro jutro, gospod.
Pokonci! –Dobro jutro, gospod.
Gospod?
Ej, vstani!
Sranje … Sranje!
Ne …
Sprožite alarm …
Sprožite alarm!
Uspelo nam je. –Res nam je.
Začel se je največji pregon v južnoafriški zgodovini.
Prečkali so mejo Mozambika, Tanzanije in nato odšli v London,
kjer so se vrnili v ANK in nadaljevali boj proti apartheidu.
Ubežniki so bili vse do leta 1991, ko so jih pomilostili.
Po 22 letih zapora je bil Denis Goldberg leta 1985 izpuščen
in se je vrnil k svoji ženi Esme ter njunima otrokoma.
Timovo dekle, Daphne,
je bila po njihovem pobegu aretirana in pridržana 9 dni.
Tim je nikoli več ni videl …
Globalni boj proti zatiranju in nepravičnosti
je leta 1992 povzročil padec apartheida.
Leta 1994 je bil vodja ANK-ja, Nelson Mandela,
izvoljen za predsednika Južne Afrike.
POBEG IZ PRETORIJE
Prevod: denycare
Tehnična obdelava DVD Rippers Slovenija